נובמבר 2012
מתואם לצפייה ב- Chrome וב- Firefox.
פרק א', הפטחתי ונבחתי
פרק ב', הונג קונג, חבירה
פרק ג', יה
פרק ד', צ'ונגקינג, שותים עצמנו לדעת
פרק ה', צ'ונגקינג, אוכלים
פרק ו', בייגי'נג, מתמקמים
פרק ז', בייגי'נג, אובדים
פרק ח', שרון
פרק ט', בייגי'נג, מטיילים
פרק ב', הונג קונג, חבירה
פרק ג', יה
פרק ד', צ'ונגקינג, שותים עצמנו לדעת
פרק ה', צ'ונגקינג, אוכלים
פרק ו', בייגי'נג, מתמקמים
פרק ז', בייגי'נג, אובדים
פרק ח', שרון
פרק ט', בייגי'נג, מטיילים
פיספוסין פרק י', יציאה
זה הפרק בו נשארתי יום אחד לבד, התבאסתי, יצאתי וסכמתי את הפספוס.
יום שני, יציאה מסין
בבוקר מעדכן את המלון שיוצא.מבקש שישמרו את חפציי.
שואל האם אפשר להתרחץ בערב טרם הנסיעה.
'בהחלט' משיבים בנדיבות, אם אשלם מחיר מלא לחדר.
חוזר על הבקשה, ומדגיש שזה 10 דקות שימוש במקלחת כלשהי במלון.
'חצי מחיר' מתרצים.
חוזר ל- village. בית האוכל היחיד שמוצא שם זה מקום עם שילוט ישראלי, בקומה שנייה.
מהעדר אלטרנטיבה אחרת, עולה, אוכל ארוחת בוקר ישראלית, עם חומוס. הסטאף סיני לחלוטין. הסועדים האחרים הם ערב זרים רב. לא מזהה ישראלים.
משוטט במרכז הגדול. ממצה, מתחיל לחזור את 12 הקילומטרים (- הסתכלתי על מד מרחק המונית) למלון.
ברור לי שלא אלך הכל ברגל, שכן החלק הקרוב למלון הוא אוטוסטרדות חוצות מגורים שלא מאפשרות הליכה ובטח שלא עניין (וזאת לפני שמתוודה על הכושר וחושף את תקלות האורתופדיה), אבל מתחיל.
הולך. הרבה. כרך אורבני. מסחרי, חנויות, כמו ברחוב הברזל ברמת החייל. כמו משכית בהרצליה, לא אורבני.
נכנס, יוצא, אוכל, כותב, שותה קפה, הולך. לוקח מונית.
לא מעניין- מבוטא לוֹמָנְיֵן.
מגיע למלון.
מברר האם יאפשרו להתקלייח במחיר סביר.
לא הם לא.
טוף.
מבקש שיזמינו מונית.
הולך להוציא את הכביסה. הכל טוף. אין הפתעות.
המונית מחכה, מציין לעצמי שזה הסיני הראשון שאני מנהל איתו סוג של דיאלוג, הוא בר-שיח מבחינתי, על אף אנגליותו הפחות מבסיסית.
בשדה מוטרד ממשקל היתר של מזוודותי. מפזר ביניהן- מה לוקח מה מעלה, מה עליי, עובד.
אוכל ארוחת ערב בטרמינל. במפתיע במחיר סביר. בודק על מה אוציא את תועפות המזומן המקומי שמצויד בהם. לא מוצא.
יום ג'
טיסת שעתיים לגוואנגז'ו, נוחתים אחרי חצות. בטקסי- תנועת המטוס על הקרקע, ארוכה באופן יוצא דופן, חוצים אוטוסטרדות בנסיעה איטית מלמעלה.מתלבט האם לנום בטרמינל או להגיע למלון שרואה מחלונות המטוס.
כמעט אחת. רגרסיבית; ב- 7 צריך להיות בשדה. לצאת ב- 6 וקצת, לקום ב- 5 ומשהו. 4 שעות ברוטו.
מתנהל לאט בטרמינל, תוהה האם עלי לאסוף את מזוודתי הגיבורה או שתגיעה אוטונומית, לבנגקוק.
פונה לפקידה, שלא מבינה, מורה לי להמתין.
מגיע לבוש חליפה שחורה שאומר לי שהמזוודה תגיע עצמונית.
יופי. באיחור של 20 דקות אחרי אחרון הנוסעים, מחליט להשתרע על ספסלים מקומיים. אין מספיק זמן שיהיה שווה עבורו לקחת מלון.
אז, out of the yellow, מפציעה לה לטרמינל סינית צנומה על עקבים למטה ופוניט למעלה של רוסייה, בתלבושת ותנועות של פרחה אסרטיבית. לך טוס, דע, איך נראית פרחה סינית, ובאנגלית טובה מורה לי ללכת בעקבותיה למלון של חניית הביניים, bikurishta! הפתעה! ביפנית. לא יודע איך בסינית.
אני-כלל-לא-ידעתי.
הולכים. הולכים המון בטרמינלים שוממים- יהודית רביץ צריכה לראות אותם לפני ששרה 'זה לא נעים לראות גן סגור', כדי להיטען במצב הרוח הנכון.
עולים יורדים. למחרת, למרחק קצר יותר, מצויין בשלט 1,600 מטר עד לטרמינל. לא ראיתי דברים כאלה.
בנתב"ג מרחק ההליכה בלתי סביר בין הצ'ק-אין לשרוולי היציאה.
בברלין, Tegel, מרחק ההליכה האפסי מגוחך. ייסגר ב- 2013 אגב.
מרחק ההליכה כאן לא ייאמן. מקשר את זה שהשדה משרת בעיקר מקומיים, בפרקטיקת המחסור שהם נמצאים בה מנטלית- רווחת הפרט, היא איך לומר בלי להעליב- לא בראש מעייני המתכננים. בטח לא המבצעים.
והפרחה מדדה ברגלי המקרוני, במגפי סטילטו חורקים מטים להישבר, ואני נשרך אחריה.
יוצאים מפתח כלשהו לכביש, שם ממתינה קבוצה כעוסה של כ- 30 סיניות וסינים כעוסה, מסנסנת, מצקצקת ומעשנת.
פרחתנו אומרת להמתין ונעלמת.
עוד 20 דקות, מגיע אוטובוס ישן וקטן. עולים. כבר עוד מעט שתיים.
נוסעים כשהסינים מרעישים ומאד לא מרוצים איזה חצי שעה, מתחת למסלולי הטקסי שנסעתי עליהם קודם.
פתאום, בהלה גדולה, צעקות וצרחות, כאילו אנחנו במושב של פולניות, הנהג עוצר בפתאומיות, כולם יורדים. אני נשאר.
הנהג מסמן לי לרדת. עם מוצ'ילתי והטרולי.
יורד.
מבין- שריפה במנוע.
כולנו מתרחקים. הגעתי לגוואנז'ו בגיל 52 וחצי, לחוות, לראשונה בחיי, שריפה במנוע מכונית.
ממתינים.
שעה. בצד האוטוסטרדה. קר. מעשנים. כועסים. תנועה דלילה של משאיות הדואר הסיני שיצאות ונכנסות למסעף הכביש ליד מקום חנייתנו.
שולף את סנק החירום שיש איתי ונוגס בו. 'כמו נקבה דכאונית מתנחמת' אומר לעצמי.
ככה איזה שעה, ואז מגיעה משאית גרר צהובה, שנותנת קדימה אחורה ימינה שמאלה, ולפני שמתחברת לאוטובוס המפוגר, אוטובוס גדול וחום מצטרף, פרחתנו מפציעה ממנו נכונה לספוג את תסכול קבוצתנו.
אה, אני כבר נטמע, משתכשך בהמון המקומי המקיף אותי.
קרוב ל-3 נוחתים במלון המעאפן שאמור לארייח אותנו לטיסת המעבר.
הייתי אומר, סובייטי, או סובטי כמו שביטא משה דיין, רק שזה בסין.
קיצור, סטייל כזה ראיתי בסרטים על התקופה הקומוניסטית ובפועל בשימורי רומניה, אוקראינה, קובה ורוסיה.
במילה- מדכא.
בשתיים- מאד מדכא.
בשלוש- בא לך למות.
שאריות קומוניסטיות שטרם השתדרגו.
מבהירים שב- 5 וחצי השכמה.
ישנתי במלונות בסיסיים לגמרי. בעת כתיבת טקסט זה מתאכסן בהוסטל בסיסי יותר. וזה לא.
![ורוד ובז'](pnb.jpg)
מתקלייח במקלחת המעאפנה, ומתעורר ל-5 וחצי.
מגיע ל-למטה. הקבוצה כבר רוטנת. מקבל איזה ארוחת בוקר בשקיות ניילון שמתגבר על האיטינג דיס-אורדר שלי, ומוותר עליה.
יושב במסעדת הטרמינל. נבעת מהמחירים השערורייתיים. מסתפק בשני אספרסו.
היה נדמה לי שרואה זוג כעורים שמדבר עברית ועוסק בסוגיית המרה של כסף זר למקומי.
מפעיל את יכולת הפנייה- הם בכלל לא מדברים עברית. ממונטה נגרו.
הם עם יורואים, אין להם איך לשלם את ארוחת הבוקר.
באחוות זרים נותן להם כסף מקומי ומקבל הרבה מטבעות.
תנני ננה, נוחת בתאילנד
פיספוסין
אין לי ספק, את סין פיספסתי.כלומר, טיילתי דיי כדי להישאר בחיים עם האמירה שלא כל מקום הוא פצצה, ולא מכל טיול נהניתי.
אז היו חוויות ותובנות, ובין היתר, יכול לומר שמה שראיתי בסין לא היה עבורי בעל ערך סיגניפיקנטי.
סין-חן
- יקר בטירוף. בעיקר לתיירים.
- הם יורקים בכל מקום.
- לנו כזרים סינים ויפנים הם בני דודים. בפועל הם כנראה כמו הישראלים והערבים, יש כמה מכנים משותפים בסיסיים, אבל איבה ברורה וגלויה.
- הם בבועה. לא מתכוונים לחופש.
- הכל עצום, סדרי גודל בלתי מוכרים, לי לפחות, אבל בלי טעם בלי רייח ובלי לב שמייח.
- אין שם שום מוצר שרוצה.
- אינסוף פאצ'פקעס, מולקולות, שפע אין סופי של מחסור בלתי מסופק. נראה שהכל "...נחושת והרריה ברזל." הכל מנויילן ומפלוסטק.
- חריצות, יותר נכון עמלנות.
- לא רימו אותי.
- גרידיות כוללת וכדוגמא במלון שרציתי להתקלח רצו על מקלחת מחיר של כמעט יום שלם.
- מכניזם. החל מהכתב שהוא שעשוע למפענחי חידות, פותרי תשבצים וסודוקו, וממשיך בחיוויי שביעות רצון, של נשיפות תוך מתיחת שפתיים בחיוך או צחוק. כאילו. כביכול. אבל לא.
- במלאווי הסינים לא נעו מעבר לשתי נקודות בהן שהו- המשרד מקום לינתם. זהו. הם לא התעניינו בכלום מעבר למילוי חובתם התעסוקתית באופן המיטבי. לא עניין אותם דבר, המקיף אותם היה זר להם, מיותר, אולי אפילו מאיים.
- יש לי ספק אם אחזור לכאן.
- וודאות שאין לי את הסקרנות הזו לשמה.
- לא נראה לי שוולונטארית, אלא במשימה, שליחות, אז אשמח מאד. כמובן.
חבייר, פחות מיומן בטיולים, חזר מסין ומאד נהנה.
כתבתי לו שאני פחות, ובהרחבה:
סין היא מקום רע.
כנראה מאד מעניין.
אין טעם, לא רייח ולא לב שמייח.
המקום כנראה משופע באלמנטים מדהימים עוצרי נשימה,
ועם זאת לא את נשימתי,
לא חש נשמה
שכן אני מוטה, מותנה מגע עם אנשים, קונספט של עיר, במידה ויש- לא מצאתי,
כמו ברוסיה, הם לא מתכוונים שמישהו יסתובב עצמאית,
לכן התנועה לא נגישה.
התנועה יכולה להיות בתוך בועה, כלומר עם מקומי, מוסדרת, וזה נפלא למי שמעניין אותו, לי לא.
כנראה מאד מעניין.
אין טעם, לא רייח ולא לב שמייח.
המקום כנראה משופע באלמנטים מדהימים עוצרי נשימה,
ועם זאת לא את נשימתי,
לא חש נשמה
שכן אני מוטה, מותנה מגע עם אנשים, קונספט של עיר, במידה ויש- לא מצאתי,
כמו ברוסיה, הם לא מתכוונים שמישהו יסתובב עצמאית,
לכן התנועה לא נגישה.
התנועה יכולה להיות בתוך בועה, כלומר עם מקומי, מוסדרת, וזה נפלא למי שמעניין אותו, לי לא.
אחר, מיומן בטיולים, ומכיר את סין, ענה:
העולם נחלק ל-2:
אילו ששונאים את סין ואילו שאוהבים אותה.
בזמנו, כאשר טיילתי שם כ-7 פלוס חודשים, הצלחתי לפרוץ את מחסום הבלתי נגישות.
עשיתי שם די הרבה חברים, ידעתי כמה נשים, נהניתי עד עמקי קיבתי.
זה נכון שיש שם משהו קשה, מחוספס. אבל אם באים בגישת ה-"בוא ננסה להבין את התרבות המקומית", ולא "בוא נראה איך התרבות המקומית מתחברת לתרבות שלי",
מבינים שהסיני הממוצע סובל מפיצול קל.
Date: 9/8/2015
אילו ששונאים את סין ואילו שאוהבים אותה.
בזמנו, כאשר טיילתי שם כ-7 פלוס חודשים, הצלחתי לפרוץ את מחסום הבלתי נגישות.
עשיתי שם די הרבה חברים, ידעתי כמה נשים, נהניתי עד עמקי קיבתי.
זה נכון שיש שם משהו קשה, מחוספס. אבל אם באים בגישת ה-"בוא ננסה להבין את התרבות המקומית", ולא "בוא נראה איך התרבות המקומית מתחברת לתרבות שלי",
מבינים שהסיני הממוצע סובל מפיצול קל.
- מצד אחד הוא חש עצמו כמי שבא מתרבות עשירה ועתיקת יומין, סוג של עם נבחר. מדינה עוצמתית.
- מצד שני הוא חש עצמו נחות מול האדם המערבי מכל מיני סיבות.
וכך, הוא סוחב איתו את המטען הדואלי הזה בכל פעם שהוא בא באינטראקציה איתך.
וללא קשר -
יש שם המון נשים יפייפיות (למרות התחת הגרום) והן אינן קרות כמו הנשים היפניות. למעשה הן די לוהטות.
האוכל שם נפלא,
הטבע שם עוצר נשימה,
השילוב בין עולם שלישי לעולם ראשון הוא מצוין (יחסית זול אך יעיל ומסודר)
ועוד יותר ללא קשר -
היוגה שם היא בחיתוליה. הביקוש גדול, היצע המורים קטן.
אנחנו רוצים לנסות למצוא פרנסה וניסיון בהוראת יוגה מחוץ לעולם הכרישים המערבי.
יש שם פוטנציאל. לא ברור אם ימומש.
וד"א מסכים איתך לגבי רדיפת הבצע, אם כי זו הכללה מסויימת.
בוא לא נשכח שגם ליהודים יש שם של אנשי עסקים ערמומיים.
כמה כאלו אתה מכיר מבין כל מכריך?
לא ברור לי מי שרד קריאה עד לפה, אבל כל הפיספוסין- חלש.
מסיים רק כמשימה שלא 'נאה לי' שתהיה לא מלאה, כלומר שלא בוצעה.